1999 hade Tower Records intäkter på över en miljard dollar.
En miljard dollar.
Fem år senare begärdes de i konkurs.
Konkurs.
På den tiden hade tonåringar en hel samling med vinylsingelskivor.
Det var mer spännande.
Det var nästan bättre än att ha en samling cd-skivor, album eller annat.
Vinylsingelskivor eller 45-varvare.
Bättre kvalitet och mindre sköra än de tio år gamla 78:orna
med all musik man kunde önska, och man kunde bära runt dem i en låda.
Det var det Tower Records handlade om.
INGEN MUSIK, INGET LIV
Musik var en viktig del i ungdomars liv.
Det var den för alla, men främst för ungdomar.
Och vi hjälpte dem att få tag i den.
Första skivan jag köpte var Bob Wills "New San Antone rose"
för 35 cent.
SKIVOR, KOSMETIK, FILMER
SACRAMENTO, KALIFORNIEN
Det var 1941 och min far hade en butik som hette Tower Drugs
vid Tower Theatre.
Butiken var liten, men de hade allt möjligt.
Leksaker, sprit, tidningar, cigaretter,
parfym, smink, godis. Allt möjligt.
Russ Solomon, 18 år gammal
Vi hade även en läskedrycksbar och på den stod en jukebox.
En dag sa pappa: "Varför säljer vi inte begagnade skivor?"
Han bad jukeboxskötaren att ta dit begagnade skivor
och sälja dem till oss för tre cent. Vi sålde dem sen för tio.
De sålde genast slut. Då sa pappa:
"Kan vi sälja begagnade skivor, så kan vi nog sälja nya också."
I San Francisco kunde man köpa ett helt parti.
Tvåhundra skivor kostade knappt ett par hundra dollar.
Vi sa: "Vi lägger ut 200. Ge oss en franchise och vi med i skivbranschen."
Under den perioden slog pappa ut en vägg i butiken
mot det tomma skyltfönstret bredvid. "Där kan vi ha skivbutiken", sa han.
Vi kallade det Tower Record Mart.
Han klagade inte på att jag jobbade gratis,
men han ogillade att jag inte var i skolan.
Vi förstod omedelbart att det här var nåt stort.
Jag sa till pappa: "Jag vill utöka. Starta en kedja"
"och utöka vårt sortiment." Jag ville göra allt möjligt.
Han svarade: "Glöm det. Absolut inte. Dra inte in mig i det."
"Köp skivbutiken av mig" och sen får du göra som du vill."
"Jag finansierar den inte."
"Okej", sa jag. Han svarade: "I morgon får du den, men på ett villkor."
"Du tar hand om lagret och alla räkningar. Adjöss!"
Och över en natt blev jag skivbutiksägare.
Allt han gjorde påverkade mig.
Likt nån överför en hel livsstil till en
bara genom att vara nära en, och sen anammar man den.
Han var en smal kille som gillade att ha kul. Han älskade musik och dans.
Det var jämt musik hemma.
Mina föräldrar dansade och festade nästan varje kväll. Och de drack nog.
Jag började nog när jag var fem.
Jag följde med dem till jobbet och sorterade singlar.
Hela familjen var engagerad i det. Mamma var där och skötte bokföringen.
Pappa hade en dröm och en längtan
att öppna ett snabbköp med skivor.
Han öppnade sen en skivbutik i Watt och El Camino.
En liten butik på 90 kvadratmeter.
Min käre vän hade gjort reklam för butiken. Mick Mickelson.
Han sa: "Vi ändrar namnet. Tower Record Mart är för..."
"Vi kallar det Tower Records och använder Shell Oils färger."
"Och jag ska skapa ett typsnitt som igen har sett förut."
Han utformade typsnittet.
I Sacramento fanns inga ställen för ungdomar.
I centrum fanns det, men knappast några i norra delen.
Tower Books & Records låg på en parkering omgiven av ingenting.
Det var det gymnasieungdomar gjorde, gick till Tower Records.
Det var i början av folkmusikperioden. Vi satt i våra bilar och spelade musik.
Det kom killar med banjo och gitarr och spelade framför skivbutiken.
Sen lyssnade man på skivor i butiken för man hade inte råd att köpa dem.
Folk hånglade och hade sex i de där lyssningsbåsen.
Vi satte in starka lampor så att det blev för varmt för att vara därinne länge.
Butiken öppnade 1961. Då var jag 11 år gammal.
Längs med hela butiken kunde man se travar av LP-skivor.
Det var nån som sa: "Trava dem högt och ha låga priser."
Föreståndarna och de anställda var unga. De älskade musik.
De hade kul. De roade sig verkligen.
Det var bra, för de tjänade inte så mycket.
Det var början för Tower Records.
Jag arbetade för Tower Records i 37 år. Jag började när jag var 19 år gammal.
Jag började på Watt Avenue.
Stan var son till en av apotekarna som arbetade för min pappa.
"Ge killen ett jobb." Så jag sa: "Okej, sätt honom i arbete."
Jag gick in i butiken och då kom George Horton fram
och frågade mig vem jag var.
"Jag är den nye killen, Stan. Hur är läget?"
"Så bra att du är här", sa han. "Jag och Charlie ska gå på lunch."
"Okej", sa jag.
"Allt kostar 3,88 förutom Sinatra, Phase 4 och Command. De kostar 4,88."
"Vi ses sen. Vi är tillbaka om en timme."
Det var min upplärning.
Tower var stället att arbeta på, för det var så öppet.
Dessutom fick man spela vad man ville, så man fick vara amatördiskjockey.
Det var verkligen stället att jobba på.
Under det tidiga 60-talet, -63 eller -64,
kom det ett par artister som förändrade hela skivvärlden.
När Beach Boys album Surfin' safari kom ut
började det plötsligt säljas mer LP-skivor än singlar.
Under 60-talet när den stora barnkullen blev äldre
började fler köpa skivor, vilket var bra för skivbranschen för de var dyrare.
Så i stället för att betala 49 cent för en singel
betalade man 3,99 eller 4,99 eller 5,99 för ett album.
Vi kunde sälja tusen exemplar av en skiva under en helg, vilket var otroligt.
Hitlåtarna sålde i mängder. Fler och fler ungdomar kom in.
De växte upp med dem. De breddade sin musiksmak.
I slutet av 60-talet började radiostationerna spela annat än topp 40.
Det dök upp kommersiella radiokanaler.
De förändrade folks syn på musik, och vi red på den vågen.
Under 60 talet kom det fler skivor med konstnärliga uttryck.
Bl.a. Sergeant pepper och Pet sounds.
Plötsligt fick skivindustrin in mer pengar.
Det var då Tower Records verkligen nådde sin topp
när Russ öppnade sin butik.
Han sa ofta att det var viktigt att ha ett stort lager
och att han ville öppna en enorm butik,
den största i världen, i en storstad.
Hon var söt. Jag minns inte vad hon hette.
Hon var manikyrist på frisersalongen jag brukade gå till.
Jag råkade springa på henne på en bar i Sacramento.
"Varför åker vi inte till San Francisco?" "Javisst", sa hon.
Så vi åkte dit.
Det var tidigt på eftermiddagen, ungefär klockan 17.
En och en halvtimme senare är vi i San Francisco och äter och dricker.
Och sen blev det lite jazz.
Vi blev rätt så berusade. Sen hamnade vi på ett hotell.
Och morgonen därpå hade jag en rejäl baksmälla.
Och jag behövde repa mig för att orka köra hem till Sacramento.
Så vi gick till en drive-in på Columbus & Bay.
Jag ville ha en flottig frukost och kaffe.
Så jag satt där med en hemsk baksmälla
och på andra sidan gatan såg jag en tom byggnad...
...med en stor skylt, "uthyres".
Det enda som såg ut att fungera var telefonhytten.
Så jag gick dit och ringde numret på skylten och sa:
"Vill du hyra ut stället?" "Gärna det", sa han.
Sen var saken klar.
Lokalen var enorm.
Skivbolaget frågade var han skulle ha kylskåpen, tvättmaskinerna och ugnarna.
"Nej, vi ska bara ha skivor."
"Idén är så galen att du är borta om tre månader. Vi finansierar dig."
Han öppnade butiken i San Francisco med skivbolagets pengar.
Det var tur att min kusin Ross var byggare, elektriker och snickare.
Han ställde upp och satte upp belysning, ett nytt golv och målade stället.
Så var det. Han fixade det.
Vi hade ju inte råd med nån neonskylt eller nåt sånt.
Så vi öppnade butiken och den bara tog fart som en raket.
ÖPPET
På invigningsdagen myllrade det av folk, bokstavligt talat.
Det finns en bild på mig med allt folk omkring mig. Det var otroligt.
Åk till San Francisco med blommor i håret.
På gatorna rökte folk hasch och gick runt med tusenskönor i håret.
The Fillmore var fullsatt.
Det var en förändring. Folk var emot krig och segregation.
Det var politisk uppståndelse i världen, vilket berodde på förändringen där.
I den häxkitteln föddes Tower Records.
Det kom folk till San Francisco norra Kalifornien och hela världen
för att uppleva den så kallade hippierörelsen,
men främst musiklivet som fanns där. Alla band och den nya musiken.
Många som åkte dit för musiken i San Francisco
ville veta varifrån den kom. De ville lära känna ursprunget.
Det unika med butiken var mängden musik som fanns där.
Kunderna var förtjusta. Man såg hur det lös i deras ögon.
Lagret gjorde stor skillnad,
för de ville verkligen ha allt.
TOWER RECORDS ULTIMATA KÖPGUIDE
Det mest fantastiska var nog...
Det fanns oändligt många typer av musik.
Sånt som spokenword, komedi, ljudeffekter,
internationell jazz, tradjazz, storband. Det var makalöst.
Tower bestod inte bara av avdelningar. Det var små butiker under samma tak.
En jazzbutik och en klassisk butik.
Man lärde känna dem. De lärde känna ens smak och vice versa.
Så lärde man sig om musik, och det fick en att återvända till butiken.
Plötsligt blev det populärt för ungdomar
att hitta nåt att hålla i handen,
nåt som de ville samla på som var trendigt, nåt med musik på.
Först och främst var det spännande att vara omgiven av musik.
80 procent av det var okänt för en.
När vi kom dit chockades vi av hur stort Tower Records var
och hur många skivor som fanns där.
Alla i skivbutiken är lite som ens vänner under cirka 20 minuter.
Så det fanns en familjär stämning i skivbutiken.
Vi började som en liten familj här i Sacramento
och sen när företaget växte blev familjen bara större och större.
Jag gick andra året på högskolan.
Jag flyttade hemifrån och behövde jobb. Jag ville tjäna pengar.
Jag sökte en plats på Watt Avenue.
De anställde inte tjejer, för en hade redan jobbat där.
De två herrarna som drev bokhandeln som hade varit öppen sen -62
lät oss inte ha byxor. Vi skulle ha kjol så att de kunde kika under dem.
Heidi jobbade för mig på bokavdelningen i den första bokhandeln i Sacramento.
Det första han ser i butiken
var en kvinna i minikjol som hängde upp Desiderata-affischer. Det var jag.
Jag kom dit och gnällde inte, för jag slet hårt
och lät mig inte tryckas ner.
Jag lärde mig att svära, dricka och ta droger.
Det var en eftermiddag när jag var med några kompisar.
Jag tror att vi stal ett par skivor där.
Och inte den sista, för jag började jobba där sen.
Första dagen gick jag till El Chico, baren som låg längre ner på gatan.
Efter en tretimmarslunch och ett par glas gick jag tillbaka.
Så var det under en lång tid.
Mark är galen. Heltokig. Men han klarar av vad som helst.
Viducich. Vi kallade honom Sid Vicious för han var så elak.
Han kunde verkligen skälla ut folk.
"Jag dricker när jag vill, så säg det inte igen." Så var det inte.
Det hjälpte att min bäste vän var butikschef.
Min far och Russ är kusiner.
Min far drev kaféet vid Tower Drugstore.
Därav kopplingen.
Min far jobbade också på Tower Records.
Han höll på med affärsutveckling under många år.
Så när det byggdes nya butiker var det min far som gjorde det.
Det var lätt för mig att få jobb på Tower efter gymnasiet.
Jag jobbade på bokhandelns kontor och sen med reklam.
Jag jobbade med reklam och sen PR och boksigneringar med författare.
Nästan alla började på kontoret.
De blev inköpare. De blev sen butikskontrollanter.
De blev chefsassistenter och sen chefer. De lärde sig allt de behövde.
Hela Tower Records utveckling,
under hela perioden som butiken fanns, gick till på just det viset.
Jag tänker inte ens vara kvinna.
Inga ursäkter, ingen mens.
Jag fick värkar bakom disken två gånger för att jag ville bli jämlikt behandlad.
Jag var den första. Den första kvinnliga VD: n.
Jag var den första kvinnliga chefen.
Så jag var tvungen att vara en mentor åt kvinnorna som kom efter mig.
Det var inte om vad vi som företag kunde lära de anställda,
men vad de anställda kunde lära varandra.
Familjesammanhållningen fick företaget att växa
och gjorde det framgångsrikt. Det är jag övertygad om.
Det är min Tom Sawyer-filosofi. Låt nån annan måla staketet.
Vi hade friheten att göra som vi ville. Butikerna var fulla av produkter.
Han sa: "Okej, se till att komma hit."
"Gör jobbet och lura mig inte." Sen lät han oss vara.
En del av framgångskonceptet var att vi inte hade nåt klädtvång.
Många ville nog arbeta hos oss
för att slippa klä sig på ett visst sätt.
Folk som arbetade där var ofta musiker.
Jag jobbade där för att det var det enda stället där jag fick jobb med min frisyr.
Det är sanningen.
Jag älskade Tower Records och musik, och jag ville bara jobba där
och omges av coola typer och musik.
Alla som jobbade där var musikfantaster.
De hade inga andra färdigheter,
ibland inte ens sociala färdigheter, men de kunde musik.
Alla i musikaffärerna, vare sig man köpte trumpinnar eller skivor,
var fullständiga snobbar.
Enligt ryktet var folk där oerhört oförskämda.
Och skit på dig om du inte kan ta ett skämt.
Det var kämpigare att köpa skivor i en skivbutik tidigare.
När vi öppnade på Sunset satte det oss verkligen på kartan.
Larry Clark ringde Russ: "Du måste se det här stället."
Han åkte dit och det var ett "Mad Man" Muntz-ställe
där man kunde få en fyrkanalare i bilen på hörnet av Sunset och Horn.
Hyran kostade 4000 i månaden. Därför fick jag bygga stället.
Min kusin Ross räddade mig igen.
Han sa: "Vi får bygga det där." "Okej, gör det", sa jag.
Första stället vi byggde.
En modulbyggnad som fortfarande står 40 eller 50 år senare.
Det var en betongplatta med utskjutande järnbalkar
som var fyllda med betong och glas.
Ett orange klinkergolv och några diskar. Det var allt.
Jag lade hela golvet på Tower Sunset.
Ross byggde det för 75000 dollar. Ingen annan kunde klara av det.
Hela processen med att göra klart butiken och sätta upp alla hyllor
och ta in alla varor och sånt.
Stan var med från början.
Jag kom hem från jobbet
efter att ha grävt diken och lagt golv och blivit svettig.
Det fina var att skivbolagen kom med reklamgrejer ibland.
Så hemma låg det nya skivor.
Jag såg honom kånka på album...
Det var 12 trappsteg upp till hans våning.
Jag såg honom så jag gick ner och sa: "Hej, jag är din granne."
Bob kom ner från sin lägenhet för att se om jag hade nya reklamgrejer.
Han var så trevlig och öppen. Jag kände honom inte.
Men vi blev väldigt goda vänner.
Jag glömmer det inte. En dag kom jag hem och dörren var öppen.
"Märkligt", tänkte jag. Jag gick in och hörde stänk.
Det var ju varmt i L.A.
När Stan gick till jobbet var Bob där och rökte hasch och lyssnade på skivor.
Ja, jag satt i hans badkar och lyssnade på skivor.
Jag blev riktigt förbannad.
Jag sa: "Bob, det är dags för dig att skaffa jobb."
"Vi behöver en lagerarbetare."
De öppnade butiken i november. Jag var kvar där ett bra tag.
"Sök tjänsten." Så jag gjorde det.
Charlie Shaw som var chef då anställde mig direkt.
Så fort jag gick in genom dörren var jag fast.
Jag kunde inget om skivbranschen, men det passade mig perfekt.
Det var som att hänga med kompisar. Det var roligare än mina tidigare jobb.
Vi hade inte öppnat nåt sen San Francisco och nu blev det Los Angeles.
Vi var mitt bland lyssnarna. Det var underbart.
Så många olika människor med olika musiksmak, och de hade pengar.
Sunset var ju kärnan av hela skivindustrin där.
Fanns den inte där, så gjorde man ett uselt jobb enligt marknadsförarna.
Vi befann oss på gångavstånd
från skivindustrin i hela L.A.
En bra strategi. Gillar man musik, så går man dit den görs.
I Los Angeles bodde många av artisterna i vårt område.
Vi var den lokala skivbutiken.
David Geffen kom in i butiken en lördag.
Han sa till mig: "Du måste lyssna på den här skivan."
Så jag hoppade in i hans bil och vi körde upp till Hollywood Hills där han bodde.
Han tog fram en testskiva i acetat och spelade den.
- Eagles första skiva. - Det var Troubadour, Roxy och Whiskey.
Många klubbar som de skulle spela på.
Artisterna gick själva och letade efter sina skivor på Tower.
Gillade man musik, och gillade man att ha en skivsamling,
så var det kul att gå dit. Jag var där ett par gånger i veckan.
Vi åkte längs Sunset Boulevard
och vi glodde på allt som fanns att se.
Där fanns en stor skivbutik.
Det är ett ställe där ens drömmar möter lyssnarna.
Det var den slutgiltiga kontakten.
Publiken som drömde om gick in genom dörren där och då.
Man kunde stå där och se det hända. De var ens lyssnare.
Det var också ett ställe eller en klubb för ensamma själar.
Om man var en ung musiker och kom till stan,
så gick man först till Tower Records.
Artister i Kalifornien och L.A. gick dit för att se sina skivor.
Fanns det skivor med Elton John och inga med Eagles, då var de missnöjda.
Det var några som kom in som jag beundrade så mycket
att jag inte vågade närma mig.
När Eric Clapton kom in... Jimmy Page, Pete Townsend. Det var en strid ström.
Ingen besvärade dem. Det var ett ställe de kunde gå till.
Vissa kanske sa: "Titta, där är Elton John!"
De visste att de kunde hänga där utan att nån trakasserade dem.
På tisdagsmorgnarna klockan tio var jag där...
Klockan nio i L.A., för de öppnade då.
En ritual som jag älskade.
Det var mitt musikcentrum. Jag visste var allting fanns.
Om de inte hade nåt under några veckor, så bad jag dem att köpa in det.
Elton brukade komma in under arbetstid.
Han kom in med limochauffören som stod där med en låda
och han kom in med en lång lista. Han gick igenom allt och tog det senaste.
Tower Records hade allt. De kunde verkligen sina saker.
De var inte bara anställda, de var musikfantaster.
Det var det jag älskade.
De kunde fråga om jag hade hört det här. De var som mina vänner.
Jag kände dem för att jag var stammis där.
- Det var en liten kille... Hette han Bob? - Nej, Stan.
Han var min polare. Han var toppen.
Han gick igenom alla gångar och varenda back.
Han hade ett otroligt minne och mindes vilka skivor han hade.
Han hade flera av varje, en för varje hus.
Det var inte alls avskräckande. Det var inbjudande, som ens favoritkafé.
"Elton, vi kan öppna tidigare om du vill." Sen började vi öppna klockan åtta.
Utan att överdriva har jag nog slösat mer på Tower Records än på nån annan.
När folk fick veta att stjärnorna gick dit, så blev det en succé.
Då blev det innestället i L.A.
Visste du att världens största skivbutik finns just här i Los Angeles?
Den heter Tower Records och ligger i hjärtat av Sunset Strip.
Här finns tusentals av dina favoritskivor och band.
Alla till ett förmånligt pris. På Tower sparar du alltid pengar.
Här hittar du mer rockskivor än du trodde fanns, även importerade skivor.
Mer jazz, klassiskt, easy listening, country och spokenword.
Mer än du nånsin sett i hela ditt liv på ett och samma ställe.
Och tusentals vinylsinglar.
Kort sagt, den största skivbutiken som lever upp till sitt namn.
Tower Records på Sunset Strip har öppet varje dag till midnatt.
De har mitt senaste album, Walls & bridges, så köp det!
En del av konceptet var att det var både socialt och kommersiellt.
Innan det fanns sociala nätverk och sociala medier så gick folk ut.
Folk rotade i backarna i timtals tillsammans.
Folk träffades på Tower Records och blev ihop där.
Det var det som drog mig. Det var ett coolt ställe att jobba på.
Men det var först bakom kulisserna som man såg vad som pågick.
ENDAST PERSONAL
- En hel del drickande. - Ja, för fan! Vi var helt packade.
Man fick dricka precis hur mycket man ville, bara man kom till jobbet.
En kille sov på kontoret och tvättade sig med rengöringsmedel
för att han skulle upp och jobba sen.
Ibland kom man in nån timme och gick hem med "drinkfeber".
Men man skulle ändå ta sig till jobbet,
även om man spydde.
Regeln var att inte röka på i lokalen, och inte heller dricka.
Men ibland var det ändå fest bakom disken.
Man gjorde sitt jobb på dagen och hade kul
och sen gick man ut och roade sig på kvällen.
Vissa nätter gick vi direkt till jobbet utan att sova.
Det var inte drinkfeber. Det var en livsstil.
I slutet av 60-talet, tidigt 70-tal,
kom hororna och kokainet in i skivbranschen.
Det fortsatte under diskoperioden.
Ja, på 70-talet började vi med "transportkärrebränsle".
Det var är ett rusningsmedel som man drar in i näsan med ett litet rör.
De anställda hamnade alltid i badrummet.
De satt ofta i ett varmt bad och drack eller rökte hasch.
När vi inventerade på nätterna eller behövde jobba sent
då behövde vi det. Vi fick det utbetalt. Ingen märkte att vi redovisade det.
Man visste att man hade stor handlingsfrihet
och det fanns inga återverkningar ifall det gick åt pipan.
För det var ett experiment från början.
Men butiken var alltid öppen. Vi täckte alltid alla skift oavsett.
Det var alltid feststämning.
Russ Solomon förkroppsligade det på ett sätt.
Russ var en ohämmad kille. Han gillade livet.
Han bjöd folk på drinkar efter jobbet, särskilt tjejer.
Russ brukade samla alla brudar och ta dem till baren.
Och man var ensam kvar i butiken.
Min far var en riktig kvinnokarl.
Han attraherades av vackra kvinnor, och de attraherades av honom.
Han respekterade de anställda kvinnorna men det var annorlunda när det var fest.
En gång klockan fem på morgonen när vi hade festat
råkade larmet gå på Tower Broadway
och Bud Martin, som var företagets VD,
dök upp medan vi fortfarande satt ock drack.
Han blev rätt sur. Bud hade inte samma avslappnade ledarstil som Russ.
Bud var själva klistret
som lyckades hålla samman Tower och kulturlivet som fanns där.
Russ hade aldrig lyckats med det utan Bud. Ingen tvekan om det.
Bud Martin var min fars revisor.
Han hade ett litet kontor när Tower öppnade, så det blev vårt kontor.
Bud skötte alla delar. Leverantörsskulder, försäljning, bokföring.
Bud löste deras problem.
Jag var ingen ekonomichef och ingen auktoriserad revisor.
Jag var inte utbildad ekonom, så jag fick lita på honom.
Bud var herr Nej medan Russ var herr Ja.
Man gick till Russ och fick ett ja, och sen till Bud och sa att han sagt ja.
Sen fick man motivera varför Russ sagt ja. Det var en ständig kamp.
Bud var som en partner för Russ. De var yin och yang.
Han var Russ motsats.
Russ var en bekymmerslös entreprenör
som älskade musik, och Bud var en affärsman.
Jag anställde folk som uträttade saker medan han fick betala för det.
Relationen mellan Russ och Bud var som en sorts hatkärlek.
Russ sa: "Betala och få det gjort." "Nej, slösa inte", svarade Bud.
När vi åt lunch varje dag brukade vi alltid börja bråka.
Han höll i pengarna. De brukade bråka när Russ ville öppna en butik.
Bud sa: "Vi har ju inga pengar." "Jag tänker göra det. Du får lösa det."
Men fick han i sig ett par glas, så hängde han nästan i takkronorna.
Finansiellt sett var han konservativ, men socialt sett var han liberal.
Det var farligt att dricka med honom. Vi blev utslängda från krogar.
Han levde ett helt annat liv eftersom han dejtade och så.
Han gjorde det man brukar göra med pengar. Han spenderade dem.
Bud älskade bilar.
Han köpte minst en ny bil om året,
ibland mer, och bytte ut dem konstant.
Han var också en riktig kvinnojägare.
Han hade ett till kontor där han satte på dem.
Han anställde dem som sekreterare. Det var nästan som ett dåligt skämt.
Han var pryd, men han hade ett hemligt liv.
Han ville att vi skulle hänga på.
Han hade aldrig gjort det själv, så jag fick visa vägen.
Vi kallade det för "Russbussen". Han var så orädd och entusiastisk.
- Han visste inte vad han gjorde. - Russ hade en speciell livsstil.
Han spelade inte golf. Han jagade inte. Tower Records var hans liv.
Man var en i familjen, en del av Tower-äventyret.
Skivbolagen och NARM hade konvent främst i Los Angeles,
så jag började stjäla slipsar på skoj.
"Det är nog bekvämare utan den här", sa jag.
"Vad är det med er snobbar som kommer hit från New York?"
"Ni kommer hit i kostym och slips och beter er som snobbar."
"Det här är Kalifornien. Ta av slipsen."
Frannie som var sekreterare tog sen fram saxen och klippte slipsen.
Efter ett tag blev det en tradition, så folk gick in och gav honom slipsen.
Slipsgrejen blev en del av hans rykte.
Ha ingen fin slips och lämna den inte i bilen.
Han fick inga av mina slipsar för jag hade hört historierna.
När jag åkte dit hängde det en tavla på väggen. Den måste ha varit så här stor.
Det var en hel radda med slipsar som hade klippts av här.
Jag stal hela slipsen. Jag fick skit för att jag klippte dem.
Jag stal alltid hela slipsen.
Jag tog deras visitkort, ifall de var trevliga.
Fast ibland var de inte alls det.
Men de kände sig mer bekväma utan dem.
SOLOMONS VISDOM
Hans ledarskap, vision och hur han hanterade folk var avgörande.
Om folk inte hade hjälpt mig med det,
så hade vi aldrig lyckats. Vi gick inte efter reglerna.
- Allt var spontant. - Russbussen!
Hade man en idé, så gick man antingen till Russ eller Bud. Så enkelt var det.
Det var det roliga. Man visste aldrig vad som skulle hända.
Russ Solomon var Tower Records. Det fanns ingen företagsledning.
Man satte sig bara ner med Russ. Det var så företaget sköttes.
Folk utvecklades där skickades sen till nya butiker.
Sen kom det nytt folk som gick vidare till nästa butik, och så vidare.
På den tiden var vi så få att vi gick på alla invigningar.
Vi åkte till nån stad ett par veckor för att sätta upp butikerna.
Sen när Tower blev större, så hade vi ett särskilt team som gjorde det.
Det var försäljningsteamet. Klassiska inköparen, chefsassistenten,
rockinköparen och några chefer hängde i butiken ett par veckor
satte upp hyllor, märkte skivorna och ställde i ordning allt.
Man var en del av teamet.
Men man kände sig även lyckad för att man var delaktig i det.
1979 hade vi etablerat oss på västkusten.
Vi hade butiker från Seattle till San Diego.
Och sen i Phoenix och Tempe.
Några killar kom och besökte mig, Hugh Sazaki och Aki Hanazawa.
De ville öppna Tower Records i Japan.
Aki och Hugh kom till Sacramento, och Russ gick ju på deras idé.
De åkte tillbaka till Japan. Ett par veckor senare ringde de och sa:
"Kom hit. Vi vill visa runt er." De skickade biljetter.
Vi reste till Japan och såg alla sevärdheter och skivbutikerna där.
En kille uppe i Sapporo, en stad på en ö i norra Japan,
hade stulit vårt namn och hade en Tower Records-butik.
"Åh nej", tänkte jag. Vi åkte upp dit och sa:
"Det var dåligt att stjäla vårt namn. Det borde ni inte ha gjort."
"Om ni öppnar en butik här, får vi sälja importerade skivor till er då?"
"Ni får driva den." Det var så det började.
Russ gillade alltid nya saker. Alla på bolaget avskydde det.
De sa att vi var ett amerikanskt skivbolag.
De visste inget om Japan. Russ hade en annan inställning.
De ville inte göra det. Det var bara ett av Russ' projekt.
Jag var bara en lagerarbetare som sa: "Jag kan hjälpa dig."
Vårt jobb på Tower Broadway var att skicka skivor från lagret till Japan.
Så mötte jag Russ. Jag tjänade fem dollar i timmen som lagerarbetare.
Vi blev vänner, för att ingen ville hjälpa honom.
Det fortsatte ett par månader. Det såg illa ut. Vi visste inte vad som var fel.
De visste inte vad de sysslade med. De var dåliga på det.
Det var fredag kväll och Russ och jag tog ett par glas på kontoret
för att koppla av efter en jobbig dag.
Vi kom in på det och han frågade: "Vem ska jag skicka till Japan?"
"Du ska skicka mig", svarade jag. Han sa: "Du är ju ingen butikschef."
"Jag har gjort allt jobb för Japan."
"Tror du att du klarar det? Gör det, då."
Han behövde inte fråga andra för att ta beslutet.
Den sämsta man kunde skicka dit! Han var lika social som ett vårtsvin.
Men han kunde mycket om leveranser och lagerarbete.
De behövde nån som kunde få in och ut produkterna där.
Jag var där i två och ett halvt år. Det var min chans att göra nåt.
Vi visste inte alls vad vi gav oss in på. Ingen aning, men ändå gjorde vi det.
Jag hade aldrig varit i Japan och hade inget pass.
Vi hade en liten lagerlokal i Akasaka. Det är som Tokyos Beverly Hills.
Jag skulle vara där i ett halvår. Lyckades jag inte så fick vi stänga.
Både Shibuya och Ginza var lite som Times Square.
Hela Tokyo var det. Alltid upplyst. På natten vaknade hela staden till liv.
Shibuya var populärt bland ungdomar. Butikerna fanns där och folk hängde där.
Japanerna var väldigt inne på den amerikanska musikkulturen.
Jag ringde Russ. "Vi ska inte stänga partihandel. Vi ska öppna en butik."
Det skapade minst sagt en del kontroverser.
Folk sa: "Ni är galna. Ni kommer inte att klara det."
Det var Buds första intryck.
Lönsamheten var viktigast för Bud, inte hur stor man var.
Om man inte utnyttjar en ny idé,
om den ens är vettig, då går man miste om nåt.
Russ var inte allsmäktig och han sa inte åt en vad man fick och inte fick göra.
Det var hans företag. Han älskade Japan och kulturen.
"Mark, det är en bra idé."
Han var så nyskapande och trendig.
Han var alltid steget före.
Jag såg en lokal som jag gillade. Två veckor senare var Russ där och tittade.
Över ett halvår med rättsligt tjafs. Det hade aldrig gjorts förut.
För att starta ett företag i Japan måste man ha en partner.
Det fanns restauranger, Shakey's pizzaställen och McDonald's.
Men det var franchiseföretag.
Det fanns ingen butik i Japan som ägdes av ett amerikanskt bolag.
Ingen hade ju gjort det förut. Landet är 3000 år gammalt.
Man fick inte öppna ett amerikanskt bolag utan en japansk partner.
Att fixa hyllor, skivor och anställda,
det gick smärtfritt. Det var inga problem.
Men det svåraste var den rättsliga biten som vi fick lösa för att öppna butiken.
Men han lyckades öppna en butik i Shibuya.
Morgonen vi skulle öppna köade över 300 personer utanför.
Folk klämdes mot dörren medan de väntade.
De vällde in. Jag har aldrig sett på maken. Det var otroligt.
Butiken var fullproppad tills vi stängde.
Vi tjänade 65 eller 70000 den dagen.
Så var det under första månaden.
Butiken var en succé redan från början.
Japanerna gillade verkligen amerikansk musik.
Och att de var en amerikansk import och inte tryckta i Japan...
Inte Eagles som tryckts i Japan, utan Eagles som har tillverkats i USA.
Och det sålde verkligen bra.
Vi var på rätt plats vid rätt tidpunkt. Man skulle kunna kalla det tur.
- Vad kallar du det? - Tur.
Vi tryckte inte ner det i japanernas halsar.
Det var kultur, musikkultur.
Han hittade en till lokal i Yokohama.
Vi köpte den och öppnade den, och den blev också en succé.
Vi behövde bara öppna dörrarna och folk strömmade in.
Utvidgningen var ett faktum, för Russ ville göra om det igen.
Sen öppnade den ena efter den andra butiken i hela landet.
När Russ såg att det var en global och internationell succé
gav det honom motivationen att öppna i New York.
Jag träffade Russ i början av 80-talet.
Jag var filialchef i New York för Sony Music som då hette CBS Records.
Alla kände till Tower Records, men de fanns inte på östkusten än.
Vi började konversera under ett NARM-konvent i Florida.
"Jag skulle gärna öppna en klassisk butik i New York."
För folk gillade klassisk musik där.
Russ ringde upp och sa: "Killar, kom till mitt kontor."
Vi gick in och Russ sa: "Skulle ni vilja öppna en butik"
"mitt i den trendigaste staden i USA, precis bredvid en högskola?"
Vi förstod ingenting.
Vi åkte ner till södra delen av Manhattan, till Village på 4th och Broadway.
Det var inte ens ett område.
Vi började kalla det Village, men det var inte ens en del av Village.
Bara man gör tillräckligt med reklam så.
Det var hemskt. Hur tänkte han? Det låg en död hund i rännstenen.
Jag var helt chockad. Det var som att komma till helvetet.
Hyran var billig. Det hela kostade tio dollar per kvadratfot.
Det fanns inget där. Tomma kontorsbyggnader och gatuplan.
Det fanns inget i det där området. Det måste jag poängtera.
Fyra våningar med mezzanin och trappor.
En väldigt dyr butik att bygga.
Vi tog det och renoverade det. Alla sa att vi var galna.
Ingen trodde att nån skulle köpa skivor på Broadway.
När vi öppnade köade folk för att komma in.
Butiken var som en grotta. Ett halvt kvarter och fyra våningar.
Så hög att det fanns en hiss, och gud vet hur mycket inventarier.
Det såg fantastiskt ut. Vinylskivor med konstverk överallt.
Bara deras singelavdelning var större än alla butiker i hela New York-området.
Först tre år senare blev det mer liv i hela den där stadsdelen.
Att Tower Records öppnade där återupplivade
de där åtta eller tio kvarteren i Manhattan.
Alla anställda där var original, men Russ var företagets ansikte.
Jag jobbade på Polygram Records.
Som alltid i nöjesbranschen får många sparken när ledningen byts ut.
Jag var marknadsföringschef.
Det är inte så roligt att få sparken.
Man är borta från företaget man jobbat för.
Telefonen ringer inte och man oroar sig för familjen.
Russ ordnade julfester på de stora marknaderna.
Den i New York var enorm. Närmare 500 personer.
Plötsligt kommer det en inbjudan till julfesten.
Jag undrade om jag skulle gå på den, men sen beslöt jag att gå dit.
Jag gick in den kvällen och gick ner för trapporna där.
När man gick in såg man hela stället. Det var enormt.
Russ var som råttfångaren.
Där Russ var flockades folk. När han kom in flockades folk omkring honom.
Alla ville skaka hand med honom och röra vid honom.
Jag lyckades skaka hand med honom. Jag hälsade och tackade för inbjudan.
Han lutade sig fram och sa:
"Några av oss ska ut och äta middag sen. Vill du följa med oss?"
Jag börjar om.
Han sa: "Vi ska äta middag sen. Vill du följa med?"
"Gärna, om ni vill ha med mig."
Han sa vart de skulle. Det var Russ, fyra till och sen jag.
I den tidpunkten i mitt liv betydde det så mycket för mig.
För jag var så nere.
Att Russ Solomon brydde sig så pass mycket...
...betyder fortfarande mycket för mig nu.
De flesta skulle ha sett det som en affärsmöjlighet
och tagit med ett par skivbolagsdirektörer i stället för en arbetslös kille.
Men så ser inte Russ på livet.
Det fina med Tower var att det var en kedja av oberoende butiker.
När man gick in i en butik trodde man att den var unik.
L.A. trodde att de var först. Även New York trodde att de var först.
San Francisco trodde detsamma.
De som drev butiken och arbetade där påverkade den.
Det var det som gjorde dem så unika.
Först när vi kom in på marknaden på östkusten
började vi med tv-reklam. Vi blev ett nationellt varumärke.
Bara när man har de stora marknaderna kan man ge sig in i förorterna.
Det var nog i slutet av 70-talet som vi fick en egen reklamavdelning.
Chris Hopson skötte den.
Farrace var en av reklamkillarna där. Han var assistent.
Han var en tänkare. Han kom till mig en dag och sa:
"Vi borde ha en tidning för Tower och kalla den 'Pulse!'"
"Toppen. Kör på det."
Vi hade en plan för att tidningen skulle överleva.
Gjorde man reklam, så fick man rabatt i butiken och exponering på hyllorna.
"Pulse!" gav oss trovärdighet.
Vi kunde inte bara sälja musik, vi kunde skriva om den med.
Det fanns ingen eller ingenting, förutom tidningar av rockfans,
och nån spalt i de stora tidningarna, som brydde sig om vad man gjorde.
Folk brydde sig inte om vad 25-åringar gör för musik.
Man gjorde sitt album och blev intervjuad i några musik-och dagstidningar.
Mer fanns inte.
Det var en trovärdig musiktidning i hela landet p.g.a. marknaderna vi fanns på.
- Tidningen växte. Det var en bra tidning. - Men det var en bra idé.
Jag minns att han sa: "Bara vi inte förlorar för mycket på den."
Det var första gången han uppmärksammade min idé.
Vi lyssnade på folk med idéer.
Ungdomarna i butikerna kom på alla möjliga idéer.
De kom på allt som vi gjorde.
Konsten på väggarna, hur vi skyltade allt,
vad vi skulle köpa och inte köpa. Allt det där hände i butikerna.
"Ingen musik, inget liv" kom från Japan. Vi tog det och använde det.
Vi använde deras kreativitet.
Nån sa: "Det är för mörkt." "Nej, det är kul."
"Ingen musik, inget liv" i ett typsnitt som de hade i Snobben. Det var häftigt.
De var kända för sina skivomslagsmålningar
som satt på väggarna utanför.
Plötsligt blev det standard på alla ställen vi hade skylfönster.
De förväntade sig det.
Man hoppades på att ens album skulle vara en del av väggmålningen.
Tavlorna var väldigt coola.
Och sen konstavdelning inomhus. Allt var gjort i skumplast.
Folk kunde gå riktigt långt. De tog skumkartong och gjorde en bebis,
hängde en sedel framför den med vatten i bakgrunden.
Att folk orkade anstränga sig så för en, för ens band...
Vi var helt chockade.
Det påverkade och förhöjde upplevelsen som folk fick när de kom in.
Presentationen av musiken var fysiskt sett så spännande.
Med sina röda och gula loggor och skyltar
fick de den lokala skivbutiken att bli nationell.
Tower växte fortare och fortare och blev mer framgångsrikt
och blev mer känt och omtalat.
De anställda var stolta över det.
Vi hjälpte varandra. De under oss blev befordrade så att de fick komma upp sig.
Jag blev butikschef, sen regionchef.
Sen driftschef för USA-avdelningen och chef för butiksdesign och utveckling.
Det var dags att utvidga.
Vi gick från att fokusera på en butik till ett mer helhetstänkande.
Men det var inte bara underbara år.
Jag minns när jag fick sparka folk första gången.
1979, 1981 och 1983 började skivbolagen sparka folk.
Rock som ett tiotal år tidigare hade varit så spännande
hade nu stagnerat lite.
Många skivbolag hade lagt alla sina ägg i diskokorgen.
Radiostationerna bytte format. I varje storstad fanns det ett par diskokanaler
i stället för andra kanaler, men tyvärr sålde disko dåligt.
Många avskedades och försäljningen gick ner. Folk i industrin var oroliga.
Det var bara disko. Och sen en dag kollapsade det.
En del DJ: är utnyttjade det för att få uppmärksamhet.
"Disko är värdelöst!" Det blev en svacka.
Tre saker hjälpte musikindustrin upp ur den där svackan, ur stiltjen.
En sak var MTV.
Sätt på den och stäng inte av! Amerika, här är musiken ni vill se!
Jag vill ha mitt MTV.
Artister som varit framgångsrika fick ett nytt visuellt uttryck.
Spelades videon på MTV, så hade det en stor påverkan på försäljningen.
Jag minns tydligt att vi godkände videobudgetar på 700000-800000.
Det var viktigt att få med nåt. Fick vi det, så var vi hemma.
Ring kabeltevebolaget och säg: "Jag vill ha mitt MTV!"
Det andra var Michael Jacksons "Thriller". En hit räddar allt, enligt skivindustrin.
"Thriller" var tidvattnet som räddade båtarna på grund.
Det var så många som gick till skivbutikerna, även till Tower.
Och i butiken frågade de: "Och Lionel Richies album?"
"Och Madonnas album eller Springsteen och Prince?" Och sen lättade det.
Och den tredje och sista saken var att man började med cd-skivor.
De verkar så föråldrade nu, men cd-skivor var coola ett tag.
De var blanka, toppmoderna och ljudet var perfekt.
Ljudet var kristallklart, vilket man inte fick med LP.
Det var spännande att det var digitalt. Även om jag gillar LP-ljudet,
så avskydde jag bruset när jag lyssnade på klassiskt.
När de kom ut så tänkte man: "Hur ska vi förklara det här för folk?"
Inte bara att det är en helt ny teknik,
men att det är värt att köpa dem för att det finns tillräckligt många.
Vi visste inte om folk skulle köpa dem eller inte.
Skivbolagscheferna var emot cd-skivor.
De var oroliga att de skulle bli piratkopierade.
Russ stod emot det, för han var en av de första cd-förespråkarna.
Det var så klart. Jag uppskattar hög ljudkvalitet.
Han hävdade att de skulle rädda skivbutikerna.
De nya, innovativa och exklusiva skivorna med toppljud.
Alla var trötta på sina LP-skivor
och ville byta ut sina skivsamlingar mot de dyrare cd-skivorna.
Det var en stor affär när folk ersatte sina samlingar med cd-skivor.
"Vilken cool ny grej! Var köper man den? På Tower Records."
Som ett experiment har Tower ställt ut en back med cd-skivor...
De insåg att den var mycket dyrare och att de kunde höja priserna rejält,
vilket var tur för skivindustrin, och Tower utnyttjade det.
1988 fördubblades kassettförsäljningen och cd: n ökade explosionsartat
medan marknaden för vinylskivor sjönk med två tredjedelar.
Det var spännande för skivbolagen, för köparna och artisterna.
Plötsligt sålde man 20 miljoner album.
Allt det här berodde på att cd-skivorna sålde så pass bra.
Tower utnyttjade det, så klart.
På grund av kundbortfallet har de stora skivbutikerna
tagit bort alla vinylskivor från hyllorna. Är vinylen död?
Dagens populärmusik är mer varierad än nånsin,
och utbudet är enormt, men priset för musiken har nått nya höjder,
så folk vågar inte köpa okända artister och musikstilar.
Tower och skivbolagen hade ett priskrig. Leverantörer och försäljare har ofta det.
Hur långt är konsumenten beredd att gå?
För att motverka problemet har Tower lyssningshörnor för nya cd-skivor.
Det har fått stort gensvar.
Russ och Tower Records tänkte nog:
"Skivorna är dyrare varje jul och vi säljer mer. Omöjligt att ogilla det!"
Våra butiker är större, mer välfyllda och vi har mer kunnigt folk.
- Konkurrensen löser det. - Färdigt, Russ. Du kan öppna nåt nytt nu.
Russ var riktigt stor. Det fanns många skivbutikskedjor,
men Tower var den största under en lång tid.
Tower Records utsågs nyligen till "Årets musikförsäljare i USA" av NARM.
Det är fjärde gången de får ta emot priset.
"För en välrenommerad image, god marknadsföring och skatteansvar."
1984 var det Michael Jackson, Madonna, Springsteen och Prince.
Sen kom pudelrockarna och grungen. Sen hade vi Hootie & the Blowfish.
Under perioden mellan 1984 och 2000...
Det är inte konstigt att hiphopen blomstrade då.
Sen var det pojkband, Britney Spears och Christina Aguilera
och andra artister i tonårspopsvängen.
Den ena musikaliska bomben efter den andra. Tower stod mitt i centrum.
Betalar man med kreditkort, registreras det på ett par sekunder.
Man vill fortsätta tjäna pengar.
Tower. Tower igen. Och igen.
All musik var fast i den här avlägsna galaxen.
Men Tower återtog den och öppnade butiker på hela planeten.
Tower Records, mer musik för mindre pengar.
Den var gigantisk. Alla kände till loggan och den rödgula påsen.
När den digitala revolutionen kom hoppade skivindustrin på tåget
utan att inse att de hade orsakat sin egen undergång.
Tower var optimistiska och trodde att de goda tiderna skulle vara.
De utvidgade då.
På 90-talet var vi rätt framgångsrika utomlands.
Främst det japanska bolaget var mest lönsamt.
Nästan mer än vårt inhemska.
Vi flyttade till en annan del av Shibuya. En byggnad med åtta våningar.
Varje plan var som en butik.
Butiken drog in hundratusentals dollar i månaden.
Det var en enorm succé.
Man kunde inte stoppa dem. Det gav oss självförtroende.
Nån engelsman frågade: "Varför har ni ingen butik i England?"
Hej, jag heter Russ Solomon. Välkomna till vår butik i centrala London.
Vi hoppas att ni vill bevittna föreningen mellan Wembley och Tower,
två stora namn i nöjesindustrin.
Drick och ha kul. Det tänker jag göra.
Killen som vi skickade till Japan några år senare
kontaktade nån i Taiwan för samarbeten i Hongkong, Taiwan och Singapore.
Företaget höll på att bli enormt.
192 Tower Records-butiker i hela världen
Det var affärer på hög nivå, men man kom ändå inte ifrån det...
"Jag sitter på en bar kl. 02.00 i Taipei."
"Och jag är från Sacramento. Hur häftigt är inte det?"
Att utvidga till länder utanför Japan var riskabelt.
De utvidgade till Latinamerika och Asien.
- Vad vill du säga till fansen? - Ingen musik, inget liv.
Vi blev kända världen över, och vi njöt av det.
Det var som en egotripp.
Det var helt jävla sanslöst!
Herregud, det var överväldigande. Det var så kul.
Vi lärde oss mer om musik.
I Mexico City, Colombia och Buenos Aires lärde vi oss mer om deras musik.
Tyvärr var vi inte framgångsrika i några andra länder som vi öppnade i.
Ibland tar man sig vatten över huvudet.
Det fanns en växande kultur,
så vi trodde att alla skulle komma bara vi öppnade en butik där.
Vi undersökte inte ens marknaden i Buenos Aires eller Mexico City.
Jag sa åt dem att låna pengarna. Jag är lika skyldig som alla andra.
Jag var dum nog att säga ja till Argentina, även om jag inte trodde på det.
Bud ville inte skuldsätta företaget.
Han föll för Russ' påtryckningar,
men han var ändå nöjd, för han tjänade så pass mycket pengar.
Om man skulle titta på musikindustrin mellan 1984 och 2000,
så skulle man aldrig kunna förutspå problemen i framtiden.
Russ, och den nya tekniken, då? MiniDisc, DCC
eller musik-och videoströmning?
Kommer mina cd-skivor och ert lager bli förlegade?
Det finns så mycket ny teknik. Vi försöker engagera oss
i ett tidigt skede i utvecklingen så att vi kan växa med den.
Men går de ur tiden så tar vi bort dem, precis som DAT.
Vad gäller strömning i ens hem,
så lär det troligen komma nån dag, men det kommer att ta sin tid,
så vi kommer att hantera det och byta fokus och ändra vårt affärssätt.
Vad gäller din cd-samling och vårt lager,
så kommer de att finnas länge till.
När man ser tillbaka på alla ens misstag,
så hinner sanningen liksom i fatt en.
Man tror att man klarar sig,
men när det kommer i kapp en, så är det för sent.
Företaget hade växt markant. Det var ett internationellt företag.
Försäljningen låg på en miljard dollar då.
Och Bud, vår revisor, tog sig vatten över huvudet.
Vi anställde en kille utifrån, Dee Searson.
Eftersom jag litade blint på Bud, så litade jag också på Dee.
I början av 90-talet var Buds och Russ' relation aningen ansträngd.
Bud kom inte på de dagliga luncherna. De gav honom magsår.
Buds jobb blev mindre och mindre viktigt.
Han slutade sen.
1995 bestämde Bud att han ville gå i pension.
Russ säger än i dag att det var en av orsakerna till att det gick snett
att Bud drog sig tillbaka.
De kände att nåt skulle hända utan Bud. Företaget skulle inte vara sig likt.
Bud slutade och Dee tog över som ekonomichef.
Jag försökte utvidga företaget och han skötte pengarna.
Jag var förvånad när jag inte fick pengar för att öppna nåt nytt.
Dee försökte fixa pengar till Tower genom att sälja obligationer.
Det gjorde det enklare för Tower att låna mer pengar.
Sen ökade trycket.
Från fordringsägare, obligationsinnehavare och banker.
Hela företaget var pressat.
Den perfekta stormen var på väg att drabba hela musikindustrin.
Vi gick från vinylsinglar till kassettsinglar till cd-singlar.
Men vi tog bort dem för vi tänkte:
"Varför får folk köpa de bästa låtarna?"
"Tar vi bort det möjligheten, så blir de tvungna att köpa hela albumet."
Jag tror att folk tyckte att det var ojust.
"Jag gillar några av Britney Spears låtar."
"Men måste jag verkligen köpa hela skivan för 18 dollar?"
En hel generation ungdomar behövde inte gå till butiken och köpa musik.
Om inte de köper skivor, så förlorar man en hel del.
Men sen hände flera andra saker.
När storhandeln gav sig in i musikbranschen
blev det hemska priskrig.
Alla började sälja cd-skivor.
Target, Walmart och andra ställe. De sålde dem billigt.
Det tog bort köpkraften hos hitlåtarna.
Om det fanns en Tower Records-butik mitt emot en Best Buy,
så tänkte konsumenten: "På Tower kan jag köpa cd: n för 20."
"På Best Buy kan jag få den för 10." Det var ett problem, även innan Napster.
Hela industrin vidtog inte rätt åtgärder.
De borde ha gjort skivorna billigare. De kunde det, men de gjorde det inte.
Jag minns tydligt vårt första reportage: "Vad är MP3?"
Jag blev inte ledsen när jag först såg Napster.
800000 personer var inne samtidigt som mig.
Jag tänkte att det var fantastiskt.
Jag tänkte inte på att de där personerna stal från mig.
Det var en helt fantastisk programvara.
Det var som en gemenskap.
Man kunde se varandras spellistor.
Mike Farrace hade den första nätbaserade skivbutiken.
Vi visste inte vad vi skulle göra.
Vår server låg faktiskt på AOL. Snacka om patetiskt...
Att utveckla en sån försäljning var inget som jag planerade.
Men när man insåg hur lätt det var för folk att dela filer,
och få musiken helt gratis, då blev det ett problem.
Hur kan man konkurrera med det?
Kan man få coca-cola direkt ur kranen, så betalar man inte för det.
De tänkte: "Singlar är billiga. Vi behöver egentligen inte pengarna."
Men den stora frågan när Napster kom var:
Kan man konkurrera med gratis musik? På ena sidan de som stjäl,
och på andra sidan en cd-skiva som kostar 18 dollar.
Det finns ingen balans. Men har man en singel för 99 cent
eller en alternativ säljmetod, då kan man konkurrera med det.
Det funkade med iTunes där låtarna kostade 99 cent och sålde bra.
De tror att musiken bara finns på datorn och att man kan få den gratis.
Vi diskuterade det till leda med Russ och Tower.
Han trodde att det alltid kommer att finnas folk som vill ha skivsamlingar.
När de dog kom det en ny generation
som tror att en iPad är en musiksamling.
Så är det i dag. Det finns inga skivor. Gå och köpa en skiva, är du galen?
De fysiska försäljningsställena blev omkörda,
för det var alldeles för enkelt och bekvämt.
Jag gillar skivbutiker, men jag minns inte sist jag var i en.
Var det industrin som fick folk att börja piratkopiera
för att de tvingades köpa ett helt album? Det är faktiskt svårt att säga.
Men det tål att diskuteras.
Det var uppenbart att industrin hade förändrats och vi kunde inte anpassa oss.
Antingen ville vi inte det eller så visste vi bara inte hur.
Det var nog allt på en gång.
När vi kunde ha gjort förändringar, så var det utom vår kontroll.
Det hjälpte inte att jag blev sjuk.
1998 hände en del saker.
För det första fick min far genomgå en bypassoperation
och var borta under hela året.
Jag blev VD och Russ blev styrelseordförande.
Stanley, Chris Hopson, Dee Searson och jag var jämlikar,
och sen plötsligt blev jag VD. Det skapade en del anspänningar.
Jag kände Michael rätt väl. Jag ogillade det. Han kom inte från...
På Tower Records, rent historiskt sett,
fick vi alla lära oss från grunden och jobba oss uppåt.
Så var det för mig när jag jobbade på Tower innan jag började på juristlinjen.
När jag återvände till Tower 1988
blev jag vice VD och juridisk rådgivare.
Jag blev genast stämplad som chefens son.
Folk försökte sabotera för mig.
Mike var rätt duktig, men han hade inte mina kvaliteter
och kunde inte driva igenom det vi ville.
Russell hade en karisma som Michael saknade.
Det var en utmaning...
...att få mina chefskollegors förtroende och samarbetsvilja.
En annan sak hände vid millennieskiftet.
Försäljningen sjönk.
Försäljningen hade ökat från 1960 till 2000.
Vi hade haft en stadig tillväxt varenda år.
Det var ett problem för vi hade stora skulder och höga räntekostnader.
Det var då det började gå utför för Tower.
Först fungerade allt, men sen gjorde det inte det längre.
Det var så korkat. Affärsplanen funkade inte.
Vi kunde inte backa upp den.
Man lånar en massa pengar och inser sen att man har gått för långt.
Det gick bra i Japan. Men eftersom det gick dåligt på andra ställen,
så tvingade banken oss att sälja Japan.
Japan drog in mycket pengar. Det var en stor förlust att sälja det.
De utvidgade för mycket. Det skadade dem oavsett Napster.
Sen blev Napster själva dödsstöten.
Det är Russ som ringer. - Jag är mitt i en intervju.
Bud Martin. Om Bud inte hade blivit sjuk och dött,
och jag hade lyssnat på honom, så skulle jag inte ha fått problem senare.
Folk uppskattade vad Bud gjorde.
Jag vet att han efter ett par glas
kunde hänga i takkronorna på Red Line och sätta lampskärmar på huvudet.
Men de visste att han var en klippa. Han tog hand om saker och ting.
Han blev äldre och sjukare. Han hade en sjukdom som han haft länge.
I början av 90-talet berättade han det inte för nån.
Han led av en allvarlig sjukdom, leukemi.
Vi visste inte om det, men han hade haft det i närmare 15 år.
Han levde ett bra liv. Det var sorgligt när det tog slut.
Han lämnade inte mycket efter sig.
Han gick bort bara ett par år senare.
Jag har några saker att säga om Bud. Jag kanske inte får fram det. Förlåt...
Jag vill inte gråta.
Han lärde oss ungdomar, som nu är vice VD: är,
att reflektera över våra liv,
i synnerhet vår moral. Han var en fantastisk lärare.
Han var en riktig mansgris, men han var ändå rättvis.
Jag har bara en sak till att säga, om jag kan få fram det. Förlåt...
Älskade Bud, den här är för dig.
Bud Martin.
Av alla var Bud den som gjorde det möjligt.
Efter alla 26 år, och främst de sista tre åren,
kände vi att Tower Records inte skulle finnas så mycket länge.
I slutet var det bara en tidsfråga.
Vi visste att allt skulle förändras.
Det var...
Min far...
När bankerna började pressa oss
att vi skulle anställa en rekonstruktör som skötte företaget,
så blev min far väldigt upprörd.
Det var banken som meddelade det.
"Det är ingen bra idé", sa jag. "Det är ditt val."
"Ta in en ny ledning, annars blir det inget lån."
Vi behövde pengarna. Utan pengarna kunde vi inte driva företaget.
"Okej, vi får ta in en ny ledning."
Mike anställde en kvinna, Betsy Burton. Han ville anställa henne.
Det var nytt folk. Betsy, tror jag. Jag visste inte vad som hände i företaget.
Hennes idé var att spendera alla reklampengar på varumärket.
Varför slösa det på det? Vi är redan ett etablerat varumärke.
Vi behöver produktreklam. Reklam som kan sälja produkter.
Det är det viktigaste.
Sen lade hon ner tidningen "Pulse!".
Att förlora "Pulse!" och sparka 30 eller 40 anställda var hjärtskärande.
Om jag nånsin hade velat döda nån, med mina bara händer, så var det hon.
Vi fick stänga vårt tryckeri och göra oss av med 30 anställda.
Och vår skylttillverkning och avskeda 30 till. Vi fick sparka folk överallt.
Det är då man tänker: "Jag är så duktig, så jag får väl inte sparken."
Rekonstruktören kom in och sa: "Skär ner kostnaderna, för ni har inga pengar."
Det var ungefär det Bud hade sagt de senaste 40 åren.
Å ena sidan fick jag sitta med honom
och försöka rädda företaget och ta oss ur det här.
Å andra sidan fick jag tampas med dem som ville rasera allt.
Jag var splittrad.
De förstod sig inte på produkten.
De förstod sig inte på våra anställda eller systemet. De fattade ingenting.
Det är som gjort för att misslyckas. Det kommer omöjligt att vara.
Han kämpade emot rekonstruktörerna. Det var ett flertal som kom in.
Jag minns det första mötet så tydligt.
Jag sa: "Jag sitter fortfarande i styrelsen och är ordförande."
"En ordförande utan makt. Vad vill ni att jag ska göra?"
"Vem ska vara visionären? Vem ska tänka ut vad vi ska göra i framtiden?"
Och den dumma kvinnan säger: "Vi behöver ingen visionär."
Jag hade ingen kontroll, så jag skakade på huvudet och gick.
Betsy hade intervjuat gruppen
och alla enskilda som satt i ledningen, så vi visste vad som hände.
Mike Solomon blev befordrad till VD.
Han gjorde det som bankmännen ville, så allting bara stannade upp.
Nån utifrån ville ta företaget ifrån oss.
Jag var klämd i mitten. Vi skulle gå med vinst och samtidigt betala våra skulder.
För att göra det var vi tvungna att skära ut företagets hjärta.
2004 gjorde de sig av med mig, Dee och Mark Viducich.
Sen beslöt de att likvidera företaget, men de berättade det inte.
Det tog dem ett par år,
men de ville inte längre utveckla företaget eller rädda det.
De sa åt oss och instruerade oss hur vi skulle skära ner kostnaderna,
spara pengar, öka vinsten eller åtminstone minska förlusten.
Anställa nån med 100000 i lön i stället för nån med 200000.
Jag satt på Mike Solomon kontor med en dam som vi kallade Betty Boop.
Man vet varför man är där.
Jag sa till honom och Betty: "Det är ni som borde få sparken och inte jag."
Att sparka folk som har jobbat i 30 år, folk som började jobba på lagret,
och nu var regionchefer eller VD: är...
Det var hemskt.
Stanley och jag var i Lake Tahoe. Vi tog ett glas i baren efter att ha spelat lite.
Och sen helt plötsligt säger han: "Bob, vi ska omstrukturera företaget."
"Vi måste göra det för tillväxten."
Jag var helt chockad, för vi var där i ett privat sammanhang.
Så jag bälgade i mig ett par glas whisky.
När Heidi sparkade mig kallade hon in mig och sa:
"Rudy, det här är svårt för mig att säga, men jag vill skiljas."
Det var nog lika svårt för henne som det var för mig.
Så jag gick till Russ. Han sa: "Vad fan ska vi göra med dig nu?"
Han hade aldrig sparkat nån!
Och absolut inte sin styrelse. Han var inte sån.
Han frågade om vi skulle äta lunch.
Jag tänkte att det inte bådade gott. Russ brukar inte fråga sånt.
Han hade tårar i ögonen.
Det var lika jobbigt för oss båda. Fast det var värre för honom.
Russ och jag är kusiner.
Jag är även kusin med Mike Solomon som var VD ett tag.
Att även se familjemedlemmar bli avskedade
var tuffare än att förlora en 30 år lång karriär.
Och efter 30 år fick jag en klocka, strax efter att jag lämnade företaget.
Jag bär den än i dag.
På den står det: "Bob, tack ska du ha. Vi älskar dig. Tower Records."
Och det var ömsesidigt.
Jag önskar att jag kunde säga att jag hade dåligt samvete,
men jag var också väldigt lättad.
Och sen när fler blev avskedade...
Att ta bort det som gjorde Tower så framgångsrikt var hjärtslitande.
De var företagets hjärta. Företaget kunde inte drivas utan det där teamet.
Och det gjorde det inte heller.
I dag stänger Tower Records ägare sin sista butik.
Det är slutet för en ikon som satte Sacramento på kartan.
Flera av de riksomfattande kedjorna stänger ner.
BUTIKEN UPPHÖR
Jag var i New York på 4th och Broadway. Vi hade en lägenhet i samma byggnad
som jag bodde i, och jag såg när de stängde ner butiken den dagen.
Jag stod på andra sidan och såg på.
Vad kunde jag göra? Det var över.
De stängde alla på en gång, och många förlorade sina jobb.
Det var en av de största tragedierna i mitt liv.
Jag var ledsen och jag saknade det.
Jag saknade att få gå dit och köpa skivor eller cd-skivor.
Det var en organisation, ett kamratskap,
en grupp som tillsammans med Russ lät sig inspireras av
och byggde vidare på hans vision.
I början av 70-talet jobbade jag på Tower Broadway här i Sacramento.
Och 1992 blev jag butikschef här på Watt Avenue.
På taket över ingången brukade vi annonsera vad som var på gång i butiken.
När vi fick höra att bolaget skulle likvideras
och slutet närmade sig, så ville vi sätta upp nåt på taket.
En av våra anställda, Dale, kom på: "Allt har sin tid. Tack, Sacramento."
När jag kom till jobbet dagen därpå
hade de satt upp enorm banderoll där det stod: "Butiken upphör".
De satte upp den på utsidan av butiken och täckte hela vår skylt.
Luften gick ur en och verkligheten kommer i kapp en.
När de försvann tog vi ner skylten och visade vårt budskap en sista gång.
ALLT HAR SIN TID TACK, SACRAMENTO
Det är sorgligt.
Skelettet finns kvar.
Och delarna finns kvar, även om de inte längre fungerar.
Jag skulle vara mycket gladare om det var fullt av skivor
och musiken spelade och folk sprang runt här och handlade.
Men det tillhör det förflutna.
Det går inte att förändra.
Låt oss i stället tänka på framtiden.
TACK, RUSS DU ÄR FORTFARANDE VÅR HJÄLTE
Vi körde genom Shibuya, Shinjuku eller Harajuku, eller vad det nu var,
och jag såg Tower Records logga på byggnaden.
"Har ni Tower Records?" "Javisst har vi det."
Så vi gick in. Det var verkligen Tower Records.
På varje plan fanns det olika cd-skivor och skyltar överallt.
Folk köpte skivor och lyssnade på musik i lyssningshörnorna. Det var fantastiskt.
Det gläder mig att Japan blomstrar. Jag är stolt över dem.
Jag är överlycklig. Det bevisar bara att det är möjligt.
De gör i princip det som vi alltid har gjort.
Tower var Russ' skötebarn.
Han byggde det. Han skötte om det. Han expanderade.
Det är så speciellt och så unikt.
Det de kände för Russ, för Tower och för varandra.
Folk gick till skivbutiker.
Det var en upplevelse att gå till butiken och leta bland tiotusentals skivor.
Vi var en del av det. Vi förälskade oss i det, och sen försvann det.
Att gå till jobbet behöver inte vara trist och man måste inte hata det.
Så var det inte för mig och inte för nån annan på Tower.
Det var som en familj, och familjeidealet fanns kvar ända till slutet.
Det var inget jobb. Det var en livsstil.
Enligt mig var Tower en enda människas vision.
Han visste vad han ville erbjuda världen,
och vi ägnade 30 år åt att följa och förädla den visionen.
Vi var en del av folks liv, för musiken var en del av folks liv.
Även om den sista butiken i USA stängde 21 december 2006,
så lever Russ Solomons verk vidare.
Det finns för närvarande 85 butiker i hela Japan.
Musik var en viktig del i ungdomars liv.
Det var den för alla, men främst för ungdomar.
Och vi hjälpte dem att få tag i den.
Vad är det? Har du slut på frågor?